Film Europe uvádí
Film Jacka Borcucha
VŠE, CO MILUJI
VÍTR OD MOŘE VANE PŘES CELOU ZEM!
Kolem jenom křik, síla, teror, strach.
Vezmi do ruky pušku - slož poslední písničku.
Ještě nechci umírat!
Slova prázdná a hlučná,
ze všeho čiší pýcha.
Pořád vzlety a pády,
jen letadla a tanky.
Ještě nechci umírat!
Myšlenky jdou do nebe,
najíst se musíš chlebem.
Portréty bohů usmívají se.
Ještě nechci umírat!
Nechci umírat za politiky,
za katolíky, syfilitiky
ani Medvídka Pú!
Myšlenky jdou do nebe,
najíst se musíš chlebem.
Obří portréty bohů usmívají se.
Ještě nechci umírat!
Nechci umírat!
- Cos to tam prováděl, vole? - Rozbil se mi pedál, tak co?
A ty hraješ jak slečinka, vynech ty tenký struny, jo?
- Taky nemusím hrát vůbec! - Pohoda, Kaziku?
- Pohoda... - Pohoda, co?
- Cigaretu? - No teda...
- Tak to si dáme, pánové. - Dej mi loka.
Ameriky.
Sakra, to je "klubowa".
Já mám taky klubowku.
Máte, co jste si vytáhli. Já mám ameriku.
No jasně, jasně...
- To je energie, co? - Jo.
- Nazdar. - Ahoj.
Jak se máš?
Normálně.
A ty?
Chystá se k nám nějakej ruskej generál.
Proč?
Nevím.
Ani Sokolowski nic neví.
Opravdu?
Zdá se, že opravdu ne.
Zítra bude volat do Gdaňska.
- Co to může znamenat? - Cokoliv.
- Rusy k nám nikdy neposílali. - Do loděnic?
Nevím. Kde jsou kluci?
Janek má s Kazikem nějakou zkoušku.
- A Staszek? - Je s nimi.
Chtějí jet na nějaký festival.
Jaký festival?
A ty z toho máš radost, co?
- Co ty tady, čekáš na někoho? - Na Kazika, ale asi už nepřijde.
- Vy už jste skončili? - Ještě máme tělák, ale nejdu tam.
- Už musím jít. - Kam?
Do přístavu.
Za tátou?
- Jak to víš? - Pracuje tam Kazikův táta.
Doprovodíš mě?
Jasně.
Milostný dopis?
Ne, to je.., na festival v Koszalině.
- Jsi muzikant? - Jo.
Pěkné počasí.
Proč tak spěcháš?
- Prosím? - Někdo tě honí?
- Mám dneska trochu naspěch. - Prosím?
Mohl bych skončit trochu dřív?
Víš, že máš za dva týdny zkoušky?
Já vím.
- A co ty invence? - Mám vám je zahrát?
Nemáš přece čas.
Tak utíkej, běž zachraňovat svět.
Dáte mi klíč od učebny rytmiky? Potřebuju tam.
- Proč? - Musím si něco nacvičit.
Mám rozladěný klavír a zkoušky jsou za dva týdny.
- Nevymýšlíš si? - Tolik mě to hraní nebere.
Je tam.
Stávkující horníci diskutovali s primátorem
o dodávkách potravin a přidělování bytů.
V 9.30 začaly čety sjíždět do dolu za předáky.
Prý přijede nějakej generál od Rusáků?
Od Sovětů.
Bude cvičení.
- Vždyť jste ho měli nedávno. - Zřejmě je k tomu důvod.
Jaký? Solidarita?
V armádě se všechno dovíš pozdě, a ještě z druhý ruky.
Přijedou Rusáci?
Co by sem jezdili? Už tady přece jsou.
Tati,
nemohli bychom si u vás udělat zkoušku?
Máte tam lepší ozvučení. Potřebujeme hrát ve velkém sále.
Kdy?
Teď, před festivalem.
Zjistím to.
Janku...
Nevíš, proč Kazik nechodí do školy?
- Netuším. - Určitě ne?
Asi je nemocnej.
Asi leží v nemocnici, co? Tak ho pozdravuj.
- Čekal jsi na mě? - Na Kazika.
- Není to jedno? - Nebyl dneska ve škole.
- Tajíš, že jsi romantik? - Já? Nic takovýho mě nenapadlo.
- Kam jedeš na prázdniny? - Ještě nevím. A ty?
Do Německa k příbuzným a potom na tábor.
Možná pojedeme s Kazikem stanovat do Jestřebí Hory.
- Ale ještě nevíme. - Mě by táta nepustil.
V nejhorším zůstaneme tady, hlavně aby naši vypadli.
Dobrý.
Nahráváme kazetu na festival v Koszalině.
- Můžu si ji poslechnout? - Jasně, hned jak ji nahrajem.
Máte už jméno?
VCM.
Co to znamená?
Vše...
...co miluji. VCM.
- Přece jen jsi romantik. - Ta hudba není romantická.
- Jak to můžeš vědět? - Punk? Nemůže být romantický.
Všechno může.
Pomáhej pánbůh.
Co se ti stalo?
Táta.
Proč?
Pro moje krásný oči.
Celou hodinu jsme museli mít plynový masky.
Pár dnů nebudu ve škole.
- Sháněla se po tobě Helena. - Ať jde do háje.
Nějak tak jsem jí to řekl.
O co jí jde?
Z biologie mám dvě koule a dvě trojky.
Tak to máš dobrý. Nedělej si starosti.
- Janku? - Co?
Neříkej to klukům, jo?
Jasně.
Pěkně do sebe mlátili, co?
- Líbilo se ti to? - Jo.
- Taky by ses tak chtěl prát? - Já? Proč?
Leda že bych tě musel bránit.
Táta se ptal, s kým jdu do kina.
Když jsem řekla, že tvůj táta je voják, povídal,
- že nejsi dobrá společnost. - Co?
- Že si mám najít lepší známý. - A co ty na to?
- Šla jsem s tebou do kina. - Tak díky.
Můj táta je v Solidaritě a tvůj ve straně. Nediv se.
- Já nejsem ve straně. - To tátovi těžko vysvětlíš.
Moje máma je v Solidaritě, a tátovi to ani trochu nevadí!
Můj táta je jinej, nesnáší uniformy: vojáky, policajty...
A co pošťáky a železničáře?
Mohlo by to vyjít.
A když ne, bude to tvoje vina, že místo hraní chodím za tebou.
- Dobrá výmluva. - Že jo?
Když vás nevyberou, najdu si lepší společnost.
- To už abys začala hledat. - Opravdu? - No co?
- Není trochu pozdě, mladíku? - Film skončil až teď.
A co že jsi tak udýchaný?
Běžel jsem do schodů.
Večeře.
Sním si to u sebe.
Stalo se něco?
- Jen jsem běžel do schodů. - Janku, je všechno v pořádku?
Jak to myslíš?
Ptám se, jestli jsi v pořádku.
No dobře. Už jsi dospělý.
To řekni tátovi, až půjdu na mejdan.
- Čau. - Čau. O čem mluvíte?
- Snad se ti to bude líbit. - To je dobře, že sis vzpomněl.
Nevěřila jsi?
Škoda, že vás neuslyším hrát.
- Ještě to není jistý. - Ale je.
To neříkej, mám nervy, až mě bolí břicho.
Janku!
Nebudu tě zdržovat, stejně už musím jít.
Určitě to dobře dopadne. Budu vám držet palce.
Nezapomeň...
napsat, až si to poslechneš.
Nezapomenu.
Pošlu ti adresu, kdybys mi chtěl psát.
Tak ahoj.
Ahoj.
Seš hluchej? Něco ti vlezlo do hlavy, a nebylo to víno.
- Jsou tady kluci? - Všichni, čekáme na tebe.
Tohle jsem čet na jednom plakátě, že divný věci dějou se na světě.
Straší kovboj, letí raketa, nic dobrýho mě tam teda nečeká.
Kdesi daleko lidi bojí se
vyjít do ulic a zakřičet: Ne!
Kde to je?
Nekoupím si v hračkářství tank, nepadnu za vlast jako hrdina.
Vím, že svět poznám jen z plakátů a přiblblých filmů.
Kdesi daleko lidi bojí se
vyjít do ulic...
- Kolikátýho je? - Patnáctýho.
Už je to skoro měsíc.
Koukni na ni.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Dobrý den, chlapci.
Kolik jí asi je?
- Tak třicet. - Bude starší.
- Třicet pět nebo víc. - Je v tom nějakej rozdíl?
Může jí bejt i čtyřicet.
Nebo čtyřicet jedna.
Víš, co je oblíbená průpovídka mýho fotra?
"Poslušné tele dostane napít od dvou dojnic."
Poblil bych se, když to slyším.
To napsal Mickiewicz, ne?
Nebo Slowacki?
- To jsi ty, Janku? - Jo.
- Přišel ti dopis. - Co?
Máš tam dopis!
- Kde? - V předsíni u telefonu.
Jedeme do Koszalina!
Jedeme!
Na Koszalin!
My už jdeme spát... Říkáte, že tu všechno hraje.
My už jdeme spát... Ten pán fakt vypadá moc mile.
My už jdeme spát... Proč bych měl dál na místě stát?
Už jdeme spát, spát, spát...
Spát, spát, spát...
My už jdeme spát...
A nikdo neslyší tem křik.
My už jdeme spát... Budeme o svobodě snít.
My už jdeme spát... Vždyť je tady tak strašná tma.
Už jdeme spát, spát, spát...
Spát, spát, spát...
My už jdeme spát...
Nahraj, pozor!
Jeď, jeď, jeď!
- Je to tam! - Gól!
- Střílej! - Je tam, pozor!
Gól!
Říkal, že to moc dlouho nepotrvá.
- Že určitě něco bude. - Ale co?
To právě neřekl.
Lidi říkají různé věci.
Budou chtít, abyste vstoupili do Solidarity.
U nás je to taky tak.
Aby vedení ztratilo nad Solidaritou kontrolu.
Tolik lidí nikdo neukočíruje, bude ještě větší binec než teď.
Pak řeknou, že za to může Solidarita.
Myslíš, že zajdou tak daleko?
Nejde stávkovat donekonečna.
Ježiši...
Občané a občanky!
Dnes byla ustavena
Vojenská rada národní záchrany.
Rada státu v souladu s ústavou
vyhlásila dnes o půlnoci výjimečný stav
na území celého státu.
Chci, aby všichni pochopili naše motivy a cíle.
Neusilujeme o puč, o vojenskou diktaturu.
Náš národ je dost silný a moudrý na to...
Dej to do ledničky.
...aby vznikl demokratický systém...
Zůstáváme na Helu, ale spát musím v kasárnách.
- Jak dlouho? - Nevím.
...tam, kde je jejich místo: v kasárnách.
- Ukážeš mi pistoli? - Nechal jsem ji na posádce.
Ukaž...
Škoda, řekl bych to klukům ve škole.
To si počkáš, školy jsou zavřené. Máte volno.
- K čemu ti je prázdnej futrál? - Janku!
Dej ty nohy dolů.
- A co teď bude? - Nic nebude.
- Vypadáš jak policajt ze ZOMO. - Janku!
Vyhodili ho z práce, a teď nevytáhne paty z domu.
Chce vědět, kam jdu, s kým a proč...
Školy jsou zavřený, nemůžu říct, že se jdu učit.
- Láska vyžaduje oběti. - Nech toho.
Fakt to nebylo jednoduchý.
Můj táta je pořád pryč, celou dobu na posádce.
To máš dobrý.
- Krukowskýho prý zavřeli. - To není možný, za co?
Za Solidaritu. Za co jinýho?
Tak to musí být velký zvíře.
- Táta říká, že zná i Walesu. - Opravdu?
- To je dobrý, ne? - Asi je odvezli k Rusákům.
- Odkud to víš? - Ticho!
- Jak teď budete hrát? - Nedělej si srandu.
Z táty je hlavoun, kdo by nám něco zakazoval?
To jsou věci.
Janku... Už musíš jít.
Bojíš se, že nás někdo uvidí?
Že nestihneš policejní hodinu.
Já zapomněl.
Tak už běž.
Běž.
Promiň.
Běž spát.
- Musí tady stát ve dne v noci? - Neptej se tak hloupě.
- Proč jsi tak nervózní? - A jakej mám být?
- Jen jsem se zeptala. - A já jen odpověděl.
Nelíbí se mi to. Budou se na nás dívat skrz prsty.
Už teď na mě koukají jako...
Ty to nechápeš? Buď přijedou Rusáci, nebo bude občanská válka.
Proč to tu máš?
Já se tě taky neptám, kde máš injekční stříkačky.
Mám strach.
Opravdu se bojím.
Už musím jít, přijeli pro mě.
Máme poradu u komisaře.
Poslali někoho?
Ne. U Sokolowského.
U Sokolowského? Vždyť je jenom kapitán.
Evidentně nejen to.
Dej na sebe pozor.
- Měl jsi ho vrátit. - Neboj, vrátím ho.
Ani si toho nevšimnou.
Dohodli jsme se jinak.
Vždyť já ho vrátím.
Kluci, skočili byste nám pro cigára?
Je zima a nemáme co kouřit. A musíme tady trčet.
Dobře, ale jednu krabičku nám necháte.
- Kolik ti je? - A tobě?
No dobře.
Na, neurážej se.
Za hodinu pojedeš s tátou k babičce.
Proč?
Děda poslal telegram, že je to s ní špatné.
- A proč já? - Táta tě bude potřebovat.
Je to jeho matka.
- A ty? - Musím zůstat v nemocnici.
Je to na dlouho?
Nevím, na pár dnů.
- Proč vždycky já? - Jsi starší a rozumnější.
Jdi se sbalit, ať nemusí čekat, až přijede.
- Musím na chvíli ven. - Co? Kam?
Dobrý den, je doma Bára?
Prosím?
Jsem její spolužák, chtěl bych s ní mluvit.
Je doma, počkej.
Máš tady návštěvu.
Co se stalo?
- Tátu sebrali. - Co?
- Kdy? - Dneska ráno.
Za co?
- Zeptej se svýho táty. - Co?
- Báro! - Zeptej se svýho táty.
Nevybral sis nejvhodnější dobu. Měl bys jít.
Už za mnou nechoď.
Báro!
Vím, radši bys byl s klukama, ale rodina tě taky potřebuje.
Možná se s ní uvidíš naposled.
Kam jedou?
- Nevím, asi do Gdaňska. - Proč?
- Jak to mám vědět? - Ale víš to.
Nevidíš, že to nejsou naši? To jsou pozemní vojska.
Jasně.
O co ti jde?
Jen se ptám, proč ty auta jedou do Gdaňska.
Nevím, jestli jedou tam.
To je jedno kam. Jsou to bojový vozidla.
Nevíš, že je výjimečný stav?
- Vím. - Tváříš se, jako bys to nevěděl.
Armáda převzala nad vším kontrolu. Proto jich je tolik.
Není to tak jednoduché, jak to vypadá.
Nemluv se mnou jak s malým klukem.
Mami?
- Mám ti dát injekci? - Ano.
V kolik sis dávala poslední?
Nevím. Nic si nepamatuju.
Jdi si lehnout, musíš se vyspat.
Zavolám Jerzymu a Malgosie, budeme se u ní střídat.
Někdy mě už nepoznává.
Pletou se jí obličeje, jména...
To dělá morfium.
Dává si těch injekcí pořád víc.
Musíme to kontrolovat, nemůže si je dávat sama.
- A jak se máš ty, Janku? - Celkem to jde.
To je dobře. A Staszek?
Taky, hrajem spolu v kapele.
To je hezký, a co hrajete?
Punk rock.
To sice neznám, ale určitě hrajete hezky.
Nahlas!
Mladý vždycky hrajou nahlas.
Jak se má Ela?
Každou chvíli má službu, pořád je v nemocnici.
Půjdu se projít.
Dones babičce čaj, je na kamnech.
Je z něj kus chlapa.
- Jak ty to všechno vidíš? - Co?
Ve Slezsku stříleli do lidí, může být hůř než v roce 1970.
Nemám s tím nic společnýho, jsem jen důstojník vojenského námořnictva.
Tys měl vždycky hlavu v oblacích...
Najednou jste všichni chytří!
Co se tak rozčiluješ?
- Protože nechápu ty narážky. - Jen se v klidu posaď.
Vždyť si jenom povídáme. Chci vědět, co si o tom myslíš.
Měl jsi mi to říct před dvaceti lety.
Jak jsem to měl tehdy vědět?
To jsi ty, synku?
Ne, babi, to jsem já, Janek.
- Táta je s dědou v kuchyni. - To je dobře.
Přinesl jsem ti čaj, chceš ho podat?
Nemusíš.
Pojď blíž.
Podobáš se otci, ten se taky nechtěl česat.
Je ti dobře?
Bál se hřebenu jak kosy.
Doteď se ho bojí.
Češe se rukou.
Tak bych už chtěla umřít...
Ale bojím se na to myslet, Pán Bůh to všechno vidí.
- Potřebuješ něco, babi? - Ne, děkuju.
Trochu si tu poležím.
Jen běž.
Poležím si tady.
Janku!
MILUJU BÁRU
Šel jsem za ní, myslel jsem, že spí.
Ale ona už byla mrtvá.
Teď je tam děda.
Myslel jsem, že spí.
Říkala něco?
- Nic. - Nic neříkala?
Že je unavená a že si poleží.
Jenom to?
Nic víc?
Že jsem ti podobný
a že ses nechtěl česat.
Co?
Říkala něco o tom, že ses bál hřebene.
O čem to mluvíš?
Tak to říkala, že jsi chodil rozcuchaný.
Že jsem se bál hřebene?
Doteď ho nepoužíváš. Češeš se rukou.
Nikdy mě to nenapadlo.
Co?
Že si toho všimla.
Já to taky vím.
Není na tom nic zvláštního.
Myslíš?
- Tak co, kluci? - Jaro.
- To musíme zapít! - Nemám peníze.
- Já mám. - Počkej, taky něco mám.
Dej mi to.
A ty?
Jeden zlotý. Polský.
Dej ho sem.
Hned jsem zpátky.
- Jeď, přivez nám pivo. - Čau, kluci.
Tak jeď, jeď!
Dobrý den.
Pohov.
Jdu se vychcat.
- Rozdal by sis to s ní? - Se Sokolowskou?
- Co se ti na ní nelíbí? - Je stará.
- Co? - Je snad mladá?
- Ty seš mladej. - Ty by ses s ní vyspal.
- Tak proč jí to neřekneš? - Zbláznil ses?
Proto se večer zavíráš na záchodě?
KASÁRNA
Dobrej.
- Co se s tím dá dělat? - Není to tvůj kluk?
- Dobrý den. - Ahoj.
- Co je? - Můžeš na chvilku?
- Vojenské tajemství? - Trochu.
Tajemství je tajemství.
V červnu je závěrečný ples.
Potřebujeme do auly maskovací síť na zdi a strop.
Helena říkala, abych s tebou promluvil.
Ale proč mám jít do školy?
Řekl jsem, že to zařídím, když nás nechá hrát na plese.
Tohle jsi jí řekl? A ona co?
Že když nechci škole pomoct, tak s tebou promluví sama.
Tak jsem jí řekl, že to není její ples, ale náš.
A že celá škola chce, abychom tam hráli.
- To jsi trochu přehnal. - Já vím.
Jde o to, abys tu síť zařídil, jen když nás tam nechá zahrát.
Dobře, probereme to doma. Řekni mámě, že přijdu večer.
Tati...
Všechno nejlepší!
Pro štěstí.
Velkej.
Díky.
Už jde!
Zašla dovnitř.
Snad se neposereš.
Dobře, jdeme. Ale tiše.
- Dobrý den. - Dobrý den...
Dobrý den...
Pojď, pojď, pojď...
- Kdo? Já? - A kdo?
- Jmenuješ se Janek? - Ano.
- Co jste dělali na schodech? - Jdeme na zkoušku kapely.
- Chodíte za mnou? Špehujete mě? - Jdeme hrát, opravdu.
- Co, kluci? - Jasně.
- A kde máte nástroje? - Nástroje máme...
- Ve vagonu. - Jo.
Kdo by se s nima každý den tahal?
Mohli jsme být kamarádi, ale když lžete...
- Neběhejte po schodech! - Stalo se něco?
- Co by se mělo stát? - Promiň, miláčku, musím odjet.
- Jede po tobě. - O co ti jde?
- Věděla, jak se jmenuješ. - No a?
- Měl bys za ní jít. - Přesně tak.
Co blbnete? Ticho!
Ty vole, taková příležitost se jen tak nenaskytne.
- Nemá smysl váhat. - Co jí mám sakra říct?
Kdyby jela po mně, tak bych to věděl.
To jsi ty?
- Chtěl jsem... - Pojď dál.
Pojď dál, nestyď se.
Posaď se.
- Dáš si něco k pití? - Ne, děkuju.
Tak co? O co jde?
Máte to tu hezký.
- Nevadí, když si zapálím? - Ne, líbí se mi vůně kouře.
Kouříš?
Někdy.
Dáš si?
Ne, děkuju.
Hezkej zapalovač.
- Líbí se ti? - Jo.
Když mi řekneš, o co jde, můžeš mě mít.
Totiž... můžeš mít ten zapalovač.
Chceš mě políbit?
- Tak na co čekáš? - Teď?
Vadí ti snad světlo?
Říkáš, že hraješ v kapele? Co to je za hudbu?
- Mám tady kazetu. - Pak mi to pustíš.
- Slyšel jste, co hrají? - Slyšel.
A vám se to líbí?
To se má líbit jim, ne mně. To je jejich hudba.
Nevadí vám, o čem zpívají?
Pokud se to dá nazvat zpěvem.
- Není tomu rozumět, strašně křičí. - Právě.
Víte, o čem tak křičí?
O svobodě, lepších časech a podobných věcech.
Nepřeháníte to, paní profesorko?
Většina povinné četby je přece o tom samém.
Určitě to víte líp než já.
Domluvíme se takhle: já zařídím tu síť na ples
a vy je necháte zahrát...
dvě tři skladby.
Promluvím o tom s paní ředitelkou.
Děti budou šťastné. Budou mít hezčí vzpomínky na školu.
Nemají to snadné. Co je v téhle zemi čeká?
Přiznám se, že od vás jsem taková slova nečekala.
Myslela jste si, že zastřelím syna za velezradu?
Jsem rád, že můžu škole pomoct.
Děkuju vám. Jménem školy.
Ahoj.
Myslel jsem, že zahrajeme všechno, ty vole.
Dvě tři čísla, možná přídavek. To jde.
To je fakt.
Serem na to, je to dobrý.
- Už jde! - Dobrý den.
Dobrý den.
Janku, můžeš?
- Do prdele! - Tak běž, ty vole.
Zalíbilo se jí to.
- Všechno v pořádku? - Jo.
No, víš...
- Poslechla jsem si ty písničky. - Opravdu?
Jsou takové... divoké.
- Líbily se vám? - Ano. Jsou jako ty.
Stalo se něco?
- Co by se mělo stát, nic. - Dobrý den.
Chlapci založili kapelu.
A co s tím máš společnýho? Chceš s nima zpívat?
Povídáme si.
Počkej!
Jdeš někam?
Co to máš? Ukaž.
To je moje kazeta.
- Ano? Rád si ji poslechnu. - Abys toho nelitoval, hajzle.
Snad proti tomu nic nemáš?
Jak se má Bára? Přijde na koncert?
Nevím.
- Nemluvíme spolu. - Pořád seš uraženej?
Ona s tím začala.
- Měli byste si promluvit. - O čem?
Je to všechno na hovno.
Možná.
Ale byla to dobrá holka.
- Nezapomněl jsi na něco? - Na co?
Na kravatu.
Máme koncert. To mám vypadat jak nějaký ucho?
Kluci na tvých plakátech mají kravaty.
- Ale jaký... - Třeba takový?
Ukaž.
Ujde to.
Děkuju.
Kde sakra je?
A když nepřijde?
- Přijde. - A když ne?
Přijde.
Počkáme čtvrt hodiny.
Janku, můžeš na chvilku?
Pan komisař říká, že skladby neprošly cenzurou.
Nebudete je moct hrát.
Je to jasné?
Budu v sále.
Jak tě napadlo dávat mu tu kazetu?
Nechápeš, že můžeme mít všichni problémy?
Ty, já i tvůj otec.
Slyšíš, co ti říkám?
- Promiňte, zamyslel jsem se. - Dobře.
Vadí mu, že nemáme zcenzurovaný texty.
Do prdele!
Bojíš se, že táta odepne pásek?
Takhle to chutná.
- Za naši svobodu zaplatí jiní. - Na to kašlu.
Ale já ne. To, co děláme, je hrozně důležitý.
Záleží ti na nich víc než na nás?
Podívej se mi do očí.
Podívej se mi do očí!
Myslel jsem, že nás nic nezlomí.
Spletl jsem se?
To je všechno.
Ale už brzo zahrajem opravdovej koncert.
Kdo tě tak zmaloval?
Fízl ze ZOMO!
Solidarita! Solidarita!
Zahrajeme.
Solidarita! Solidarita!
Pokrytci a fetišisti...
Hnus!
Pozabíjet je!
Generace konformistů...
Hnus!
Pozabíjet je!
Ideály tvé...
Pozabíjej je!
Přišel čas...
Pozabíjet vás!
Diskotéka, kurvotéka...
Hnus!
Pozabíjet je!
Naše přední stráž...
Hnus!
Pozabíjet vás!
Přišel čas...
...pozabíjet vás!
Pozabíjet vás!
- Tati... - Já vím.
Nemysleli jste to tak. To nic, běž spát.
- Tak co? - Zatím nic.
Ale Sokolowski podal udání, že to bylo zinscenované.
Že to byla plánovaná antisocialistická akce.
Co?
To je přece nesmysl.
Že zkoušeli na posádce
a že to byla všechno moje práce.
- To je absurdní. - Předvolali mě do Gdaňska.
Kam jdeš?
Nevím.
Můžu jít s tebou?
Jak chceš.
A ty chceš?
Všichni mluví o tom koncertu.
Pár učitelů a policajtů...
- To nic neznamená. - To není všechno.
V obchodě se mluvilo o manifestaci, o koncertě...
Tátovi se to taky líbilo.
Pustili ho?
Před měsícem.
Říkal, že jsi sympaťák.
- Ale budeme mít problémy. - Ty jsou pořád.
- Co je? - Nic.
Tenkrát u školy jsi byl tak nesmělý, a teď...
Stýskalo se mi.
Mně taky.
Hloupý.
Jo.
Tátu předvolali do Gdyně.
Nevíme proč.
Můžou ho vyhodit z armády nebo zavřít...
Za co?
"Za napomáhání a podporu antisocialistické manifestace."
Co je?
Tak co je?
Odjíždíme do Německa.
Na prázdniny?
Tady není žádná budoucnost.
Kdo ti to řekl?
To není důležitý.
Důležitý je, že já s tím nic nenadělám.
Kdy?
Desátýho.
Teď, desátýho července.
Víš co? Už musím jít.
Janku!
Vezmou tě v každé nemocnici.
A ty?
Mám vzdělání, obejdu se bez uniformy.
To je k smíchu.
- Co říkáš? - Nedělej si legraci.
Nemůže to být tak, jak chtějí oni.
A co kluci, škola... Kde budeme bydlet?
- Zatím u dědy, pak se uvidí. - Na vesnici?
- Je to snad hanba? - A jak si to představuješ?
Janek půjde za rok na vysokou. Staszek za dva.
Janku!
Co je? Co to do prdele děláš?
Tak co děláš?
Mám domácí vězení.
Když se hned nevrátím, bude to ještě horší.
Táta říká, že mě zabije, když přivedu domů policajty.
- A tvůj? - Nebudeš tomu věřit.
- Víš, co řekl? - No?
Že to byl největší protest na okrese od vyhlášení výjimečného stavu.
SVOBODA
VŠE, CO MILUJI